Dramatikken+i+realismen

Det var en gradvis utvikling mot en mer realistisk spillestil og økende realisme i scenebildet utover på 1800-tallet. Utviklingen startet allerede på 1700-tallet, skøyt fart under romantikken i første halvdel av 1800-tallet, og nådde sitt høydepunkt under realismen i andre halvdel av århundret. Under realismen skulle man, som navnet indikerer, søke å skape en troverdig virkelighet på scenen, slik at publikum skulle tro at det de så på scenen, var sant og ekte, og, ifølge naturalistene, glemme at de var i teateret. Publikum satt i en mørklagt salong og så inn gjennom en prosceniumsbue som dannet rammen rundt den illusjonen av virkeligheten som ble skapt på scenen.
 * Overgangen til realisme på scenen **

En viktig forløper til 1870-årenes samtidsdramaer er den franske sjangeren «la pièce bien faite» – det velkonstruerte drama (det borgerlige samtidsdrama). Her er dramaets komposisjon viktig. Hendelsene skulle følge hverandre etter stykkets indre logikk, hovedintrigen og underintrigene skulle være logisk komponert, og stykkene skulle ha tydelige omslag og vittige dialoger. Igjen blir franskmannen Eugène Scribe (1791–1861) ansett som sjangerens far.
 * Det velkonstruerte drama **

I dag blir Scribes dramatikk sjelden satt opp, men han er viktig i teaterhistorien fordi han var av de første som etterstrebet «la pièce bien faite», og som fant sin egen form. Dramaturgien hadde en overraskende vending forårsaket av for eksempel et brev eller en avslørt hemmelighet, noe som skapte spenning i stykket. Årsaken til dette var i hovedsak økonomisk. Teateret trengte et betalende publikum, så teateret skulle by på underholdning fra første stund, og at publikum aldri skulle kjede seg.

«La pièce bien faite» skulle ha en begynnelse, hoveddel og slutt. I begynnelsen av stykket skulle personer og konflikt introduseres, og bare det mest nødvendige skulle være med. Hoveddelen skulle være styrt av en hovedintrige, men krydres med flere underordnede intriger som skulle henge sammen med hovedintrigen på en logisk måte. Avslutningen skulle være overraskende, men ikke tilfeldig, og henge logisk sammen med resten.

I «la pièce bien faite» skulle publikum se personer på scenen som stadig misforstod hverandre og stadig gjorde gale valg, slik at det ble tilsynelatende uløselige forviklinger som siden ble løst etter et vendepunkt i stykket. Replikkene var humoristiske, og det oppstod mange morsomme situasjoner, men alt var alltid strengt knyttet til hovedintrigen.

Georg Brandes (1842–1927) var en dansk forfatter og litteraturkritiker som hadde stor innflytelse på litteraturen i Norden i siste halvdel av 1800-tallet.

Brandes mente at det var viktig å diskutere samfunnsproblemer, og at kunsten kunne spille en stor rolle i den sammenheng.

Litteraturen, og da først og fremst dramatikken, skulle sette problemer under debatt. De vedtatte samfunnsnormene i tiden skulle ikke følges blindt, menneskene skulle tvinges til å tenke selv, på tvers av autoriteter. Brandes mente det var viktig at dikterne tok opp aktuelle temaer.

Sarah og Kristine, Kristine og Sarah (alt etter som)
 * SKRIVE AV :**