Faktaboks+om+realismen


 * Realismen** er en epoke innen [|litteraturhistorien], som blomstret opp etter [|poetisk realisme] rundt [|1875], og varte utover mot [|1890-tallet]. Den fremstod som en reaksjon på [|romantikken]. Videreutviklingen av realismen finner man i [|naturalismen] ([|1885]-[|1890])

Realistene ønsket å skrive [|tendensromaner]; de ville komme med et synspunkt i samfunnsdebatten. Tematikken er gjerne konflikten mellom individ og samfunn. Mennesket vil realisere seg, men møter stengsler i form av ektefelle, kirke, skoleverk eller sosial tilhørlighet. Samfunnet hindrer menneskets frihet, og det er dette realistene kritiserer. Eksempel på denne konflikten finner vi blant annet i en replikk av Nora i «[|Et Dukkehjem]». Hun vil ut i verden for å «komme etter hvem som har rett, samfunnet eller jeg». Realistene kritiserer [|instituasjoner] som familien, ekteskapet, arbeidslivet og forholdet mellom kjønn, generasjoner og klasser. Realistene tror at mennesket kan realisere seg selv ved å bryte samfunnets normer. De trodde mennesket kunne forme sitt eget liv, og gjøre de rette valgene. Dette samsvarer med [|eksistensialismen] og [|liberalismen] som var de rådende filosofiene i tida. Dette er et svært positivt menneskesyn. Realistene hadde fremtidstro, og ønsket å endre samfunnet til det bedre med sin litteratur. Kunsten hadde et mål. Fordi de færreste i 1800-tallets samfunn hadde valgmulighetene til å bryte ut av samfunnsordningene, hentes gjerne hovedpersonene fra det stadig voksende [|borgerskapet]. Ofte var de kvinner. De var undertrykte, men hadde et valgalternativ og lærte å bruk det. Enhver samfunnskritikk ønsker å formidle en sannhet. Realistene ønsket å beskrive en virkelighet som fremstod mest mulig sann og troverdig. Derfor er realismen gjennomsyret av den objektive fornuften. [|Romanen] og [|dramaet] ble de fremste uttrykksformene, ettersom disse var mer [|prosabasert] og gav rom for objektivitet. I realismen var målet en objektiv forteller. Synsvinkelen var scenistisk og refererende, men med begrenset innsyn i fortellingens romaner gjennom blant annet bruk av replikker. Andre språklige kjennetegn er at handlingen foregår [|kronologisk] og over en kort tidsperiode, slik at det for leseren vil oppfattes som nærmere egen virkelighet. Språket er lett og direkte, uten romantiske utmalninger. For å gi inntrykk av å formidle virkeligheten, skrev realistene om troverdige personer i samtida. De beskrives ofte med særpreg, som gjør dem til sannsynlige individer. Likevel ønsket realistene å rette kritikken mot større samfunnsgrupper, ikke enkeltpersoner. Derfor ga de karakterene sine egenskaper som gjorde dem til representanter for en gruppe. Prester beskrives som hyklerske, lærere som autoritære og dumme. En slik «grunn» beskrivelse av karakterer, betegnes som «typer». Ved å stille typene sammen på en bestemt måte, skapte forfatteren sympati eller antipati hos leseren. Leseren ledes på til en oppfatning av hva som er rett og galt. På dette viset makter realistiske kunstnere det paradoksale å komme med objektiv samfunnskritikk.
 * Hovedtrekk**

Limt inn av Ole, fra Wikipedia.

Realisme er en kunstnerisk metode som blir tatt i bruk når man satser på å lage et stykke og/eller oppsett så likt den virkelige verden som mulig. Ofte i slike tilfeller blir noen deler av stykker skrevet om eller kostymer endret for å passe bedre i forhold til hvordan det egentlig skal/skulle være (for eksempel noen som spiller Julius Cesær som bytter fra hettegenser og sæggebukser til et skikkelig romersk antrekk med høystatus tillegg.

skrevet av den sexy barske og ikke minst kloke Tommy